Sony ne arată de ce nu deținem nimic din ce cumpărăm digital

Săptămâna asta Sony a reușit ceva ce rar vezi la o singură companie, a dat două vești în doar câteva zile care și rezumă tot ce nu e în regulă cu ideea de „proprietate” în lumea digitală de azi.

Prima veste a venit direct de pe blogul oficial PlayStation, unde Sony a anunțat că din ianuarie 2028 nu vor mai produce discuri fizice pentru jocurile noi de pe consolele lor. Practic, orice joc care apare după data asta va exista doar în format digital, fie că îl cumperi din magazin, fie direct din PlayStation Store. Motivul oficial este că preferințele consumatorilor s-au mutat spre digital de mult timp și că nu mai are sens din punct de vedere economic să tot producă discuri pe care puțină lume le mai cumpără. Nu zic că nu au dreptate la partea cu cererea, dar asta nu înseamnă că mutarea e bună pentru cei care cumpără jocuri.

Aici intervine partea interesantă, pentru că exact în aceeași perioadă a apărut și un articol pe Ars Technica care arată de ce discul fizic conta de fapt, chiar dacă mulți l-au ignorat ani de zile. Sony a anunțat clienții din Marea Britanie că, de la 1 septembrie, nu vor mai putea accesa aproape 550 de filme și seriale cumpărate deja prin PlayStation Store, pentru că a expirat un contract de licențiere cu StudioCanal. Vorbim de titluri cunoscute, gen Terminator 2, Rambo sau Bridget Jones, filme pe care lumea a plătit bani reali crezând că le are în bibliotecă pentru totdeauna. Fără rambursare, fără compensație, doar un mesaj sec că din septembrie conținutul dispare pentru că așa scrie într-un contract despre care nimeni nu a fost întrebat.

Puse una lângă alta, cele două anunțuri spun cam același lucru, doar din unghiuri diferite. Pe de o parte ți se ia opțiunea de a avea ceva fizic, pe care îl poți păstra, revinde sau împrumuta unui prieten indiferent ce se întâmplă cu serverele companiei. Pe de altă parte ți se arată exact ce se întâmplă când depinzi complet de partea digitală, adică riști să pierzi peste noapte lucruri pentru care ai plătit, fără nicio garanție reală în spate. Un disc stă pe raft și funcționează atâta timp cât ai o consolă care îl citește. O achiziție digitală depinde de niște acorduri de licențiere pe care nu le vezi niciodată și pe care compania le poate schimba oricând consideră că nu mai sunt profitabile.

Nu e prima dată când Sony face asta, mai avuseseră situații similare cu conținut din Germania și Austria acum câțiva ani, dar de data asta amploarea e mult mai mare și vine chiar în săptămâna în care anunță și moartea discului fizic pentru jocuri. Practic îți spun în față, chiar dacă nu direct, că viitorul e complet digital și, în același timp, îți arată exact ce riști dacă accepți asta fără să pui întrebări.

Mie mi se pare că povestea asta se leagă direct de discuțiile pe care le tot am aici despre self-hosting și independență digitală. Cu cât depinzi mai mult de servicii și platforme controlate de altcineva, cu atât mai puțin control ai de fapt asupra lucrurilor pe care le consideri ale tale. Nu spun că trebuie să te apuci brusc să cumperi doar discuri sau să renunți la orice serviciu digital, dar merită să ții minte că, ori de câte ori apeși pe „cumpără” într-un magazin digital, de fapt semnezi un contract de închiriere pe termen nedefinit, nu o achiziție în sensul clasic al cuvântului. Iar Sony tocmai ne-a arătat ambele fețe ale monedei ăsteia.